Refine
Year of publication
Document Type
- Article (803) (remove)
Language
- English (293)
- Portuguese (199)
- German (180)
- Spanish (62)
- Italian (24)
- French (11)
- Ukrainian (9)
- slo (7)
- Multiple languages (4)
- Catalan (3)
Has Fulltext
- yes (803)
Is part of the Bibliography
- no (803)
Keywords
- Adorno (51)
- Critical Theory (27)
- Reconhecimento (26)
- Recognition (24)
- Axel Honneth (23)
- global justice (23)
- Theodor W. Adorno (20)
- critical theory (20)
- Teoria Crítica (19)
- Frankfurt School (18)
Institute
- Gesellschaftswissenschaften (803) (remove)
Ця розмова соціяльного філософа Теодора Адорно, представника критичної теорії суспільства, з Гельмутом Бекером, політичним публіцистом і теоретиком освіти, відбулася 1966 року й була опублікована у збірці філософського-освітніх робіт Теодора Адорно, що мала назву «Виховання до повноліття». У цій розмові Адорно та Бекер критично розглянули множину аспектів тодішньої західнонімецької освіти, яка, на їхнє переконання, не виконувала власне основне завдання – своєю роботою вона не сприяла представникам західнонімецького юнацтва стати соціяльно активними людьми. За Адорно та Бекером, тодішня освіта не виховувала їх як членів демократичного суспільства, як людей, котрі мусять самостійно застосовувати власний розум у суспільстві, демократичні зміни в якому повинні мати сталий характер. Розмірковуючи про мету правильного виховання, ці німецькі інтелектуали визначили суть демократії втіленням такого політичного врядування, котре вимагає активного застосування свого розуму будь-яким членом суспільства. Таким чином, свідомість окремої людини, активізована виховним впливом на себе освіти, що розуміє правильну мету своєї роботи, здатна протистояти впливу на себе соціяльної ідеології конформістського суспільства, реальність якого має виразні ознаки культурної стаґнації. Таку людину Адорно та Бекер погодилися називали повнолітньою людиною. Однак, на їхню думку, освіта, що тримається традиційних засад виховання зумовлює формування такої раціональної адаптації людини до соціяльного світу, що лише збільшує міру її конформізму. Також вони назвали наслідком впливу цієї соціяльної ідеології на свідомість людини її нездатність триматися досвіду, отриманого нею в суспільстві, що її уречевлює. Тому ці німецькі інтелектуали звернули свою увагу на явище первинного, дошкільного виховання дитини, зауважили також й особливости періоду статевого дозрівання, запропонувавши розуміти їх можливими чинниками успішного подолання засобів традиційного виховання. Адорно та Бекер вважали, що нова освіта, здійснюючи оновлене виховання, мусить дієво застосовувати у своєму процесі спонтанність особистого мислення людини. Водночас ця єдність освіти та виховання, дієво уможливлюючи процес індивідуації окремої людини, руйнуватиме ідеологічну тенденцію збереження у вихованні принципу антиіндивідуалізму. Останнє відбуватиметься завдяки активній участи нового індивідуума, людини, яка здатна чинити свідомий опір будь-яким ідеологічним впливам на колективну свідомість суспільства.
Український переклад роботи німецького філософа-неомарксиста Теодора Адорно «Виховання після Аушвіца» присвячений 75-тій річниці визволення в’язнів нацистського концентраційного табору Аушвіц. У цій роботі, яку Теодор Адорно зачитав як доповідь на Гесенському радіо 18-го квітня 1966 року, була продовжена попередня тема особливого значення – плекання в посттоталітарному суспільстві нової, антиідеологічної освіти як засобу гуманістичного виховного впливу на нього. Теодор Адорно запропонував своїм слухачам убачати як гуманістичну потребу для посттоталітарного суспільства поширення в його культурному просторі через освіту особистого розуміння кожною людиною власної провини за трагедію Аушвіца. На переконання філософа, у такий спосіб уможливлюється відновлення цивілізованости співбуття людини та суспільства, а також це унеможливить повторення жахіть концентраційного табору Аушвіц. Иншим чинником, що має не допустити повернення злочинів Аушвіца, Теодор Адорно назвав наявність знання про ґенезу авторитарного характеру, який є соціально-психологічною причиною страждань безневинних людей. Розглянувши соціокультурні та антропологічні чинники виникнення авторитарного характеру, Адорно визначив безсумнівну психологічну залежність носіїв маніпулятивного характеру від авторитарної влади. Витоки останньої німецький філософ знаходить в наявному стані европейської культури як такої, що втратила духовну енерґію, потрібну для власних перетворень. Відповідно до своїх основних філософсько-освітніх переконань, Адорно постулював нову освіту як антиідеологічне просвітництво, як знання, яке виховує насамперед політично обізнаного молодого громадянина, як дієвий засіб, що перешкоджає поверненню авторитарної влади, а отже й повторенню Аушвіца.
There has been a burgeoning interest in the sociology of the Frankfurt School as well as the oeuvre of Theodor W. Adorno since the 2016 presidential campaign of Donald J. Trump. The objectives of this study are to both illustrate the enduring importance of Adorno and to provide an important theoretical outline in making sense of Trump’s 2016 United States presidential campaign. Using Adorno’s understudied textual analysis of the radio addresses of Martin Luther Thomas and data from Trump’s 2016 US presidential campaign, we find that Trump’s own discourse can be condensed into three of Adorno’s rhetorical devices: (1) the lone wolf device or anti-statism/pseudo-conservatism, reflecting his criticism of "special interests" and his appraisal of business and (self-)finance; (2) the movement device, which amounted to glorification of action; and (3) the exactitude of error device which amounted to xenophobic, ethnonationalist hyperbole.
Статтю «Нотатка про гуманітарну науку та освіту» німецький соціяльний філософ Теодор Адорно, представник критичної теорії суспільства, опублікував 1962 року. У цій філософсько-освітній роботі Теодор Адорно продовжив попередню тему свого критичного розгляду цілісної єдности елементів культури індустріально-масового соціуму, які сприяють утвердженню в суспільству його ідеології як цілком панівної. На переконання Теодора Адорно, сукупний вплив тих елементів, зокрема, культуріндустрії, системної філософії, науково орієнтованого пізнання тощо на колективну свідомість західних європейців виконує функцію дієвого чинника владного контролю над їхнім спільним життям. У своїх філософсько-освітніх творах Теодор Адорно здійснив також критичний напад на шкільну та університетську освіту повоєнної Західної Німеччини. Ця освіта, на думку філософа, залишається традиційно незмінною, що унеможливлює будь-які серйозні антиідеологічні перетворення в її системі. Такі зміни завдяки оновленому освітньому процесу сприяли б вихованню молодого громадянина, свідомого й активного учасника демократичних перетворень у посттоталітарному суспільстві. Однак, за Теодором Адорно, освітній процес у нереформованому університеті залишається керованим передовсім носіями сцієнтичної свідомості, що жодним чином не сприяє антиідеологічному вихованню студентів. У цій роботі Теодор Адорно зауважив особливе значення для освіти гуманітарних наук, які німецькою мовою перекладають як «науки про дух», традиційно присутніх у німецькій університетській освіті. На його переконання, гуманітарні науки, як науки про дух, через превалювання в освітньому процесі «диктату наукового ідеалу» втратили присутність у собі чинника індивідуального духу людини. Ознаками наявності того явища в університетській освіті Теодор Адорно назвав: абсолютний пріоритет серед гуманітарних студій досліджень наукового характеру, відсутність особистої педагогічної роботи викладача зі студентом-гуманітарієм, тенденція боротьби носія уречевленої наукової свідомости проти будь-якого відмінного знання, єдність соціяльного та теоретичного конформізму носія тої сцієнтичної свідомості. Як і в инших своїх філософських роботах Теодор Адорно запропонував убачати особисту діяльність людини, зумовлену силою її індивідуального духу, тим природним чинником, який здатний вести безупинну особисту боротьбу з тими неґативними явищами в освіти, що заводять на ідеологічні манівці освітній процес в університеті та в освіті загалом.
Свою роботу «Актуальність філософії» молодий філософ-неомарксист Теодор Адорно прочитав улітку 1931 року як лекцію, вступаючи на посаду приват-доцента Франкфуртського університету імені Йогана Вольфґанґа Ґете. У цій лекції Т. Адорно критично проаналізував філософію позитивізму, неокантіанство, філософію життя та феноменологічне вчення Едмунда Гуссерля, ідейно впливових течій і шкіл німецької філософії, що мали статус панівного теоретичного знання в суспільстві. Також Т. Адорно здійснив неомарксистську критику онтологічних проєктів таких німецьких філософів, як Макс Шелер та Мартін Гайдеґґер, які зазнали ідейного впливу Гуссерлевого вчення. На переконання Т. Адорно, ці онтологічні проекти через первинну присутність у них ірраціоналістичних елементів існування людини формують таку манеру суб’єктивного мислення, що не спроможне дієво поєднати його суб’єкта із зовнішньою дійсністю. Іншим об’єктом критики Т. Адорно була філософія Віденського гуртка, яка, на його переконання, хоча й переймалася розглядом людини як суб’єкта емпіричного пізнання, однак не зауважила дійсну суть його існування як історичної істоти. Неомарксист Т. Адорно запропонував убачати спільний сцієнтизм феноменології, філософії емпіріокритицизму та Віденського гуртка такою теоретичною тенденцією, котра неспроможна надавати аподиктичні відповіді на основні, сутнісні питання людського буття як історично плинного. Тим самим ця теорія доводить свою ідейну недосконалість, а також й історичну неактуальність. Виходячи зі своєї критики цієї філософії, Т. Адорно запропонував власне, неомарксистське бачення філософії, котра мусить замінити попередню філософію як панівну в суспільстві. Ця нова, матеріалістична теорія, що перебуває в буттєвому діалектичному зв’язку із соціальною практикою, має сприяти самостійному тлумаченню суб’єктом буттєвих сенсів та історичних картин, що формує за допомогою понять його розуміння соціальної дійсності як історичної, і водночас вона мусить ідейно скасовувати претензії будь-якої філософії на статус офіційної теорії. У цій лекції Т. Адорно також представив ідейний задум свого вчення про людське буття, суть якого у зміненому вигляді він пізніше експлікував у «Негативній діалектиці» (1966), своєму головному філософському творі.
This article examines whether restrictions on access to welfare rights for EU immigrants are justifiable on grounds of reciprocity. Recently political theorists have supported some robust restrictions on the basis of fairness. They argue that if EU immigrants do not immediately contribute sufficiently to the provision of basic collective goods in the host state, restrictions on their access to the welfare state are justified. I argue that these accounts of the principle of reciprocity rely on an ambiguous conception of contribution that cannot deliver the restrictions it advocates. Several strategies open to those advocating reciprocity-based restrictions are considered and found wanting. This article defends that verdict from a number of objections.
Parties should develop a consistent issue profile during an electoral campaign. Yet, manifestos, which form the baseline for a party’s programmatic goals in the upcoming legislative period, are usually published months before Election Day. We argue that parties must emphasize policy issues that are of key relevance to their likely voters in the last weeks of the election campaign, in which an increasing share of citizens make up their minds in terms of which party they will choose. To test this notion empirically, we draw on a novel data set that covers information on party representatives’ statements made during the final weeks of an election campaign in nine European countries. Focusing on the campaign messages of social democratic and socialist parties, we find that these parties indeed intensify their emphasis of unemployment policy, which is a salient issue for their core voter clienteles, particularly in times of economic hardship.
This paper studies the intergenerational effects of parental unemployment on students’ post-secondary transitions. Besides estimating the average treatment effect of parental unemployment on transition outcomes, we identify the economic, psychological or other intra-familial mechanisms that might explain any adverse impact of parental unemployment. Using longitudinal data from the German Socio-Economic Panel and propensity score matching estimators we find that paternal unemployment has an adverse impact on the likelihood of entering tertiary education, whereas maternal unemployment does not. We also find that the magnitude of the effect depends on the duration of unemployment. Even though we are unable to fully account for the underlying mechanisms, our mediation analysis suggests that the effect of paternal unemployment is not due to the loss of income, but relates to the negative consequences of unemployment for intra-familial well-being and students’ declining optimism about their academic prospects.
Concepts historiques du capitalisme industriel avancé : « capitalisme organisé » et « corporatisme »
(2018)
Les économistes comme les spécialistes de sciences sociales semblent largement s’accorder sur le fait que le capitalisme industriel est entré à un moment donné dans une phase avancée de son développement, tout particulièrement dans ses variantes que l’on observe en Europe de l’Ouest, en Amérique du Nord et au Japon. Que le capitalisme se situe encore à cette étape, ou qu’il l’ait entre-temps déjà dépassée et laissée à nouveau derrière lui, il se différencie à tout le moins de la phase antérieure (ou bien des phases antérieures), à laquelle on peut rattacher le début d’une première industrialisation et l’avènement de l’industrialisation massive (Hochindustrialisierung). ...
Negatività, trascendenza, utopia. La dialettica dell'opera d'arte nella Teoria estetica di Adorno
(2018)
Il seguente saggio, tenta di mettere a fuoco la relazione tra negatività e trascendenza così come emerge all'interno della riflessione estetica di Theodor Wiesengrund Adorno. La trascendenza, la relazione con l'eterogeneneo e l'alterità, e la dimensione riflessiva che, secondo Adorno, caratterizzano l'opera d'arte moderna, riguardano, in primo luogo, la ineliminabile tensione dell'opera d'arte verso il senso e, nello stesso tempo, l'impossibilità che esso possa totalmente compiersi all'interno dell'esperienza. In questa prospettiva, in un mondo dominato dal rischio della totale coincidenza tra opera e merce, fino alla identificazione tra arte e industria culturale, per Adorno, l'opera d'arte non si costituisce come tale per ciò che attraverso di essa si realizza, quanto, e forse soprattutto, per ciò che in essa rimane allo stato della potenza, per le possibilità intraviste che si conservano al suo interno che, coincidendo con la sua dimensione utopica, impediscono la piena identificazione tra opera d'arte e merce di consumo. Ciò che conta, da questo punto di vista, non è solo il passaggio da un senso potenziale a un significato determinato, né quello dal possibile al reale, quanto piuttosto - attraverso la continua e dialettica relazione tra essenza e apparenza, linguaggio e realtà, pensiero e sensibilità -, la contingenza stessa del significare e, di qui, la sua possibilità di non-essere o di essere-altrimenti.
Este artigo discute o sentido pretendido por Adorno com a expressão “derradeira chance do pensamento”. Para tal, busca-se uma aproximação entre alguns elementos presentes nas seções 1 e 41 de Minima moralia, em especial: o intelectual independente e o filósofo-escritor como porta-vozes da crítica à falta de originalidade na produção filosófica.
Nosso objetivo neste trabalho é tentar esclarecer o mal-estar causado por algumas leituras que muitas vezes despacham a influência e a presença constante de Hegel na obra de Adorno de forma muito breve e fácil, seja a partir da perspectiva antissistêmica da filosofia adorniana, ou então, desde a perspectiva negativa que a dialética assume em seu pensamento. Nesse sentido, pretendemos expor alguns pontos fundamentais da filosofia hegeliana, em relação aos quais Adorno se coloca claramente como herdeiro. Pretendemos mostrar que o filósofo de Frankfurt pensa não somente sobre estes pontos, mas também a partir deles, i.e., superando-os.
O artigo analisa a crítica social de Adorno, apontando os laços entre formação, sujeito e condições sociais e os efeitos para a educação (Bildung). A despeito da tradição neo-humanista e idealista e das certezas emancipatórias, a formação mostra sua face ilusória. É justamente em relação às questões educativas que o pensamento crítico de Adorno mais revela sua atualidade e potência para mostrar os paradoxos da própria educação. De tal crítica - apesar do paradoxo - decorrem determinadas exigências expressas numa dimensão ético-política e numa dimensão estética para a experiência formativa, cuja potência pode romper com o caráter meramente adaptativo da educação.
Hans-Jürgen Puhle – notice
(2018)
Hans-Jürgen Puhle est depuis 1990 professeur de sciences politiques à l’Université de Francfort-sur-le-Main (professeur émerite depuis 2009). Il a fait des études d’histoire, de sciences politiques, de sociologie et de philosophie à Tübingen, Marburg et à l’Université Libre de Berlin. Après avoir obtenu sa thèse en philosophie en 1965, il a dirigé l‘Instituto Latinoamericano de Investigaciones Sociales (ILDIS) à Santiago de Chile. Ensuite il a été assistant, enseignant et, après son habilitation en 1973, professeur d’histoire moderne et sciences politiques à l’Université de Münster (1968-1978) et professeur d’histoire à l’Université de Bielefeld (1978-1990). Il a enseigné en tant que professeur invité aux universités de Harvard, Oxford, Cornell, Stanford, Tel Aviv, à l’Universidad de Chile Santiago, la FLACSO Buenos Aires, l‘Instituto Juan March, Madrid, et à l’Universitat Pompeu Fabra, Barcelona. ...
Questo saggio descrive il progetto ambizioso del costituzionalismo moderno e lo distingue dalla mera giuridicizzazione del potere pubblico. Esso mostra le sfide del costituzionalismo derivanti dalla perdita di identità del potere statale e del potere pubblico. Il saggio afferma la persistenza della necessità di regolare il potere pubblico, indipendentemente dal fatto che sia esercitato dalle autorità statali o da organizzazioni internazionali. Tuttavia, esso solleva dubbi sul fatto che il potere pubblico frammentato a livello internazionale possa essere regolato in modo tale da soddisfare le richieste del costituzionalismo. È in corso una giuridicizzazione che manca delle caratteristiche fondamentali del costituzionalismo. Come realizzare una compensazione in questo senso resta una domanda aperta.
This article advances the argument that quality of democracy depends not only on the performance of democratic institutions but also on the dispositions of citizens. We make three contributions to the study of democratic quality. First, we develop a fine-grained, structured conceptualization of the three core dispositions (democratic commitments, political capacities, and political participation) that make up the citizen component of democratic quality. Second, we provide a more precise account of the notion of inter-component congruence or "fit" between the institutional and citizen components of democratic quality, distinguishing between static and dynamic forms of congruence. Third, drawing on cross-national data, we show the importance of taking levels of inter-dispositional consistency into account when measuring democratic quality.
Das Private ist politisch! – 68 war der Slogan eine auf Ganze gerichtete Perspektive der Kritik und ein Impuls für die Revolutionierung des Alltagslebens: Es ging bei den Diskussionen und Analysen um die "Weltherrschaft des Kapitals" und den Zusammenhang von Faschismus und Kapitalismus immer zugleich um die Manifestationen von Herrschaft und Unterdrückung in den Kapillaren des Alltäg lichen. In den Blick gerieten dabei nicht zuletzt die Autoritätsstrukturen der bürgerlichen Familie und damit die (im Sinne marxistischer Gesellschaftsanalyse) sogenannte "Nebenwidersprüche" des Privaten: das Verhältnis der Geschlechter, Fragen von Liebe und Sexualität, Kindererziehung, Eigentumsfragen und Besitzdenken. Der Slogan wurde darüber hinaus zum Leitspruch der Frauenbewegung, die vor Augen führt, wie politisch das Private gerade in Fragen von Nachwuchs und Alltagsorganisation ist. ...
Unter dem Schlagwort "68er-Bewegung" werden verschiedene linksgerichtete Protestbewegungen, Bürgerrechtsdemonstrationen und antiautoritäre Aktionen zusammengefasst, die ab Mitte der 1960er in Deutschland und zahlreichen anderen Ländern stattfanden und auf eine Umwälzung bestehender sozialer und politischer Strukturen zielten. ...
In den zahlreichen Beiträgen zum "Jubeljahr der 1968er-Bewegung" kommen oft ehemalige Aktive, Historikerinnen und Experten zu Wort. Doch wie blicken eigentlich Aktivistinnen und Aktivisten des 21. Jahrhunderts auf diese Zeit zurück? Dieser Frage hat sich ein zweijähriges Forschungsprojekt am Institut für Politikwissenschaft der Goethe-Universität gewidmet.
Neues Wissen erzeugt gleichzeitig auch Nichtwissen. Wie damit umzugehen ist, wirft in kaum einem Forschungsgebiet so viele Fragen auf wie in der Medizin. So kann die Pränataldiagnostik heute schon im ersten Schwangerschaftsdrittel bestimmte, früher nicht behandelbare Fehlbildungen erkennen. Dadurch entstehen komplexe Behandlungssituationen, die Eltern mit bisher nicht bekannten Unwägbarkeiten konfrontieren. Forschende aus Medizin und Soziologie untersuchen gemeinsam, wie Eltern während und nach der Schwangerschaft auf die schwierige Situation reagieren.
Este artigo se propõe estabelecer um diálogo com o ensaio Teoria da Semiformação, de Theodor Adorno, escrito em 1959, no contexto do capitalismo do bem-estar social. O objetivo é ressaltar sua atualidade na abordagem da crise da formação cultural contemporânea, em que prevalece a forma de capitalismo neoliberal e, ao mesmo tempo, detectar novas nuances constitutivas da referida teoria nesse momento histórico. Nessa trajetória, o texto percorrerá os seguintes passos: a Teoria da Semiformação como um diagnóstico da crise da formação cultural no final da década de 1950; as formas de como a ontologia da semiformação se constitui em tempos de neoliberalismo; as novas roupagens com que essa crise cultural vai se instalando progressivamente nas salas de aulas; e a necessidade de se lhe contrapor novas manifestações de resistência. O artigo buscou apoio teórico em Dardot e Laval (2016) para captar as especificidades do neoliberalismo contemporâneo.
Eu busco neste artigo mostrar alguns aspectos relativos a diferentes pesquisas e reflexões que empreendi em anos recentes sobre o conceito de indústria cultural. A questão central é o pensamento de Theodor W. Adorno com especial atenção para a atualidade de sua dialética negativa. Minha intervenção acerca da atualidade do conceito de indústria cultural possui três passos argumentativos: o entrelaçamento entre racionalidade e dominação como a base de uma teoria da sociedade em Adorno; algumas mudanças no capitalismo contemporâneo e suas implicações para um conceito de indústria cultural no século XXI e; a posição da indústria cultural no contexto da Sociologia brasileira. O objetivo central do artigo, produzido na forma de ensaio, é enfatizar a atualidade da teoria crítica da sociedade de Theodor Adorno mediante argumentos específicos ao campo da Sociologia.
Adorno pensou a filosofia moral em diversos momentos de sua carreira filosófica, notadamente em Minima Moralia (1951), Dialética Negativa (1966) e em seu curso publicado postumamente Probleme der Moralphilosophie (1996). Uma avaliação conjunta desses textos permite indicar a centralidade do que Adorno chamou de “dialética da moral” – entre impulso somático e racionalidade – na constituição da experiência do prático. Além disso, as reflexões sobre a moral são um momento privilegiado das análises metafilosóficas de Adorno, que identificam em boa parte da tradição filosófica ocidental sobre a moral a presença da dominação da natureza interna – processo que caberia à dialética materialista da moral criticar e ajudar a transformar.
The theory and practice of urban governance in recent years has undergone both a collaborative and participatory turn. The strong connection between collaboration and participation has meant that citizen participation in urban governance has been conceived in a very particular way: as varying levels of partnership between state actors and citizens. This over-focus on collaboration has led to: 1) a dearth of proposals in theory and practice for citizens to engage oppositionally with institutions; 2) the miscasting of agonistic opportunities for participation as forms of collaboration; 3) an inability to recognise the irruption of agonistic practices into participatory procedures. This article attempts to expand the conception of participatory urban governance by adapting Rosanvallon’s (2008) three democratic counter-powers—prevention, oversight and judgement—to consider options for institutionalising agonistic participatory practices. It argues that these counter-governance processes would more fully realise the inclusion agenda that underpins the participatory governance project.
Neste artigo, que é originalmente um discurso de posse no Instituto Otto Suhr na Universidade Livre de Berlin, Axel Honneth esboça o programa de uma teoria intersubjetiva do reconhecimento, utilizando esta última categoria como o núcleo conceitual de uma Teoria Crítica da sociedade na qual a experiência pré-cientifica de desrespeito às expectativas sociais se conecta à formação de demandas emancipatórias.
"Post-truth" is a failed concept, both epistemically and politically because its simplification of the relationship between truth and politics cripples our understanding and encourages authoritarianism. This makes the diagnosis of our "post-truth era" as dangerous to democratic politics as relativism with its premature disregard for truth. In order to take the step beyond relativ- ism and "post-truth", we must conceptualise the relationship between truth and politics differently by starting from a "non-sovereign" understanding of truth.
Una historia filosófica de la identidad estadounidense: Balance de propuestas y su crisis actual
(2018)
Este trabajo de síntesis crítica, realiza un balance de los principales aportes de pensamiento que han favorecido la configuración de la identidad estadounidense y su reformulación periódica. Se sistematizan las escuelas, según su transición de teólogos-políticos (como los puritanos, carismáticos y trascendentalistas, con aportes tipo pactismo bíblico, libre albedrío, caridad pietista, destino manifiesto, etc.), pasando por filósofos pragmáticos (como los constituyentes, democratizadores y reconstructores, con recursos como libre-pensamiento -free masonry & whigs-, federalismo, pragmatismo, etc.), hasta académicos socio culturales (sobre todo, de Estudios culturales, vía nociones de consenso, v.g. fronterismo, excepcionalismo y crisol cultural; así como artificios de hecho diferencial –a raíz de la fuga de cerebros de la Escuela de Frankfurt, Normale Annales, Birmingham, etc.-, con categorías de clase, status y conflicto social, metámeros etnoculturales, constructos de género, etc.). El estudio llega hasta la crisis actual, sin soluciones generalmente aceptadas y bajo la amenaza transoccidental.
Recently, many democracies have developed towards more citizens’ involvement in direct democracy or public deliberation. Are these developments linked to different types of democracy? Can public deliberation be mainly found in consensus democracies, whereas direct democracy prevails in majoritarian democracies? By analysing OECD countries around the year 2012, we examine these assumptions. The answer is surprisingly clear. The choice of a democracy to opt for direct democratic instruments or for public deliberation is neither dichotomous nor is it related to the respective pattern type of democracy. Based on these findings, a new typology with four participatory models of democracy is suggested.
The purpose of the text is to present an interpretation of Theodor Adorno’s critical reading of authors considered revisionists of Sigmund Freud’s psychoanalytic theory, particularly Karen Horney. We discuss critically Adorno’s favorable positioning to the Freudian conception of the individual psychic nucleus in contrast to the hasty sociologization of psychoanalysis practiced by the revisionism of Karen Horney. In the final part we try to show how the Adornian perspective ends up by making, in his own way, the same mistake of a hasty sociologization of psychoanalysis he imputed to the revisionists and advocates an theoretical emphasis on the sociological realm that seems also problematic.
Este trabalho tenciona fazer uma análise a respeito das contribuições de Axel Honneth no que concerne às suas contribuições para o debate sobre teorias da justiça no contexto atual. Neste sentido, pode ser elencada como principal a tentativa de alcançar princípios normativos pautados na horizontalidade, ou seja, na própria realidade social. Para alcançar êxito nesta empreitada reflexivo-filosófica, parte-se de suas obras A textura da justiça: sobre os limites do procedimentalismo contemporâneo e O direito da Liberdade, nos quais se tem a questão relacionada à liberdade, sendo esta tomada como o princípio de maior valor na contemporaneidade. Daí, a liberdade direcionada ao aspecto social ser especificamente expressa nas instituições, bem como seu vínculo estar intrinsecamente ligado às relações sociais, de mercado e também ao universo político. Ao se pressupor a existência de um vazio entre os princípios normativos pertencentes à justiça e a realidade social, conforme considera o autor, fomenta-se, a partir deste estudo, notar as potencialidades, bem como os limites desta reconstrução normativa, conforme proposição teórica de Honneth.
Participatory policy making is a contested concept that can be understood in multiple ways. So how do those involved with participatory initiatives make sense of contrasting ideas of participation? What purposes and values do they associate with participatory governance? This paper reflects on a Q‐method study with a range of actors, from citizen activists to senior civil servants, involved with participatory initiatives in U.K. social policy. Using principal components analysis, supplemented with data from qualitative interviews, it identifies three shared participation preferences: participation as collective decision making, participation as knowledge transfer, and participation as agonism. These preferences demonstrate significant disagreements between the key informants, particularly concerning the objectives of participation, how much power should be afforded to the public, and what motivates people to participate. Their contrasting normative orientations are used to highlight how participatory governance theory and practice frequently fails to take seriously legitimate diversity in procedural preferences. Moreover, it is argued that, despite the diversity of preferences, there is a lack of imagination about how participation can function when social relations are conflictual.
While global justice theorists heatedly discuss the responsibilities of the affluent and powerful, those states which can legitimately be seen as victims of global injustice have seldom, if ever, been considered as duty bearers to whom responsibilities can be attached. However, recognising agents whose options are constrained not only as victims, but also as duty bearers is necessary as a proof of respect for their agency and indispensable to mobilise the type of action required to alter global injustices. In this article, I explore what responsibilities state officials of dominated states have. I argue that they have the responsibility to resist domination in the name of the dominated states members. While under particular circumstances this responsibility gives rise to a duty to engage in acts of state civil disobedience, under other circumstances state officials of dominated states ought to resist domination in an internal, attitudinal way by recognising themselves as outcome responsible agents.
Fair Trade is under fire. Some critics argue, for instance, that there is no obligation to purchase Fair Trade certified products and that doing so may even be counter-productive. Others worry that well-justified conceptions of what makes trade fair can conflict. Yet others suggest that the common arguments for Fair Trade cannot justify purchasing Fair Trade certified goods, in particular. This paper starts by sketching one common argument for Fair Trade and defends it against this last line of criticism. In particular, it argues that we should purchase Fair Trade certified goods because doing so benefits the poor even though there are other ways to alleviate poverty. It then considers how other common arguments for Fair Trade fare in light of similar criticism and concludes that they may well succeed.
There are longstanding calls for international organizations (IOs) to be more inclusive of the voices and interests of people whose lives they affect. There is nevertheless widespread disagreement among practitioners and political theorists over who ought to be included in IO decision-making and by what means. This paper focuses on the inclusion of IOs’ ‘intended beneficiaries,’ both in principle and practice. It argues that IOs’ intended beneficiaries have particularly strong normative claims for inclusion because IOs can affect their vital interests and their political agency. It then examines how these claims to inclusion might be feasibly addressed. The paper proposes a model of inclusion via representation and communication, or ‘mediated inclusion.’ An examination of existing practices in global governance reveals significant opportunities for the mediated inclusion of IOs’ intended beneficiaries, as well as pervasive obstacles. The paper concludes that the inclusion of intended beneficiaries by IOs is both appropriate and feasible.
The democratic boundary problem raises the question of who has democratic participation rights in a given polity and why. One possible solution to this problem is the all-affected principle (AAP), according to which a polity ought to enfranchise all persons whose interests are affected by the polity’s decisions in a morally significant way. While AAP offers a plausible principle of democratic enfranchisement, its supporters have so far not paid sufficient attention to economic participation rights. I argue that if one commits oneself to AAP, one must also commit oneself to the view that political participation rights are not necessarily the only, and not necessarily the best, way to protect morally weighty interests. I also argue that economic participation rights raise important worries about democratic accountability, which is why their exercise must be constrained by a number of moral duties.
Political realists claim that international relations are in a state of anarchy, and therefore every state is allowed to disregard its moral duties towards other states and their inhabitants. Realists argue that complying with moral duties is simply too risky for a state’s national security. Political moralists convincingly show that realists exaggerate both the extent of international anarchy and the risks it poses to states who act morally. Yet moralists do not go far enough, since they do not question realism’s normative core: the claim that when national security is really at risk, states are allowed to disregard their moral duties. I contend that there is at least one moral duty that states should not disregard even if their inhabitants are at risk of death by military aggression: the duty to reduce extreme global poverty. The reason is that even granting that national security is about securing individuals’ right to life, global poverty relief is about that as well.
This article outlines a new approach to answering the foundational question in democratic theory of how the boundaries of democratic political units should be delineated. Whereas democratic theorists have mostly focused on identifying the appropriate population-group – or demos – for democratic decisionmaking, it is argued here that we should also take account of considerations relating to the appropriate scope of a democratic unit’s institutionalized governance capabilities – or public power. These matter because democratically legitimate governance is produced not only through the decision-making agency of a demos, but also through the institutionally distinct sources of political agency that shape the governance capabilities of public power. To develop this argument, the article traces a new theoretical account of the normative and institutional sources of collective agency, political legitimacy, and democratic boundaries, and illustrates it through a democratic reconstruction of the classical body politic metaphor. It further shows how this theoretical account lends strong prescriptive support to pluralist institutional boundaries within democratic global governance.
The issue of statelessness poses problems for the statist (or nationalist) approach to the philosophy of immigration. Despite the fact that the statist approach claims to constrain the state’s right to exclude with human rights considerations, the arguments statists offer for the right of states to determine their own immigration policies would also justify citizenship rules that would render some children stateless. Insofar as rendering a child stateless is best characterized as a violation of human rights and insofar as some states have direct responsibility for causing such harm, the problem of non-refugee stateless children points to greater constraints than most statists accept on states’ right to determine their own rules for membership. While statists can ultimately account for the right not to be rendered stateless, recognizing these additional human rights constraints ultimately weakens the core of the statist position.
Traditionally, in deciding whether some strategy or action in war is proportionate and necessary and thus permissible both international law and just war theory focus exclusively on civilian deaths and the destruction of civilian infrastructure. I argue in this paper that any argument that can explain why we should care about collateral killing and damage to infrastructure can also explain why collateral displacement matters. I argue that displacement is a foreseeable near-proximate cause of lethal harm to civilians and is relevant for proportionality and necessity calculi. Accepting my argument has significant consequences for what we are permitted to do in war and for what obligations we have towards refugees that result from our actions in war.
Moral refugee markets
(2018)
States are increasingly paying other states to host refugees. For example, in 2010 the EU paid Libya €50 million to continue hosting the refugees within its borders, and five years later Australia offered Cambodia $31.16 million to accept asylum seekers living in Naru. These exchanges, which I call ‘refugees markets,’ have faced criticism by philosophers. Some philosophers claim the markets fail to ensure true protection, and are demeaning, expressing just how much refugees are unwanted. In response, some have defended refugee markets, claiming they can ensure refugees have protection and are not demeaned. I argue that many markets do demean refugees, and therefore have moral costs, but can still be all-things-considered preferable to alternative schemes if they protect refugees more than these alternative schemes.
In diesem Beitrag befasse ich mich mit ethischen Herausforderungen der Biografieforschung am Beispiel eigener Erfahrungen im Rahmen einer Studie im Feld der politischen Partizipation. Im ersten Teil diskutiere ich grundsätzliche ethische Fragen der Biografieforschung, die mit der Erhebung und Auswertung von biografisch-narrativen Interviews einhergehen. Im zweiten Teil des Beitrages werden exemplarisch forschungsethische Aspekte und Probleme skizziert, die im Verlauf der Feldforschung aufgetreten sind und die Prämissen einer rekonstruktiv vorgehenden Biografieforschung herausfordern. Dazu gehören die informierte Einwilligung als dialogischer Prozess sowie die Anonymisierung und Rückmeldung von biografischen Daten in einem hochsensiblen Feld. Abschließend gehe ich der Frage nach, welche Möglichkeiten und Grenzen das Format der Forschungswerkstatt für die Reflexion von ethischen Fragen in der Biografieforschung bietet.
Este artigo procurou refletir sobre alguns aspectos teóricos acerca da Teoria do Reconhecimento desenvolvida por Axel Honneth. Herdeiro da tradição teórica do pensamento crítico frankfurtiano – do qual se destacam pensadores como Adorno, Horkheimer, Marcuse e Habermas –, Honneth propõe uma inovadora teoria normativa dos conflitos sociais. Como fio condutor de sua análise, emerge o argumento de que a evolução social está estruturada pelos conflitos morais dos sujeitos sociais, em busca do reconhecimento recíproco de suas identidades. Assim, ao desenvolver sua teoria, Honneth articula elementos da Teoria Crítica, da filosofia do jovem Hegel e da psicologia social de Mead. Este artigo tem justamente o ensejo de refletir sobre a teia conceitual sobre a qual Honneth fundamenta sua proposta teórica.
Rezension zu: Marcuse, Herbert: Příslib štěstí. Edícia a preklad Martin Profant. Praha: Nakladatelství Epocha 2017, 372 s.